A Socio.hu Társadalomtudományi Szemle az ELTE Társadalomtudományi Kutatóközpont Szociológiai Kutatóintézet, Magyar Tudományos Akadémia Kiváló Kutatóhely online lektorált (double-blind peer-reviewed) folyóirata.
ELTE TK Szociológiai Kutatóintézet, Magyar Tudományos Akadémia Kiváló Kutatóhely
A 20. Század Hangja Archívum és Kutatóműhely Szakmatörténeti gyűjteménye számára Tibori Theodosia Timea által készített, itt szerkesztett formában közreadott interjú Losonczi Ágnes teljes életpályáját, szerteágazó kutatói munkásságát mutatja be.
Copyright (c) 2025 Socio.hu Társadalomtudományi Szemle
Előszó az Ártó-védő társadalmunk lenyomatai: Losonczi Ágnes kérdésfeltevéseinek nyomában című különszámhoz
Előszó a Szegénység, egyenlőtlenségek és társadalompolitika – Ferge Zsuzsa öröksége és aktualitása című különszámhoz
2024 májusában felhívást tettünk közzé tematikus lapszámba való jelentkezésre. Olyan tanulmányokat vártunk, amelyek a 2024 áprilisában elhunyt, iskolateremtő szociológus Ferge Zsuzsa életművére építve, azt újragondolva foglalkoznak a „fizikai és társadalmi életesélyek” egyenlőtlenségeivel, valamint azok csökkentésének lehetőségeivel és akadályaival. A tematikus lapszámba a széles értelemben vett társadalomtudományok – különösen a szociológia és a társadalomelmélet, a társadalom- és szociálpolitika, a társadalom- és eszmetörténet, az oktatáskutatás, a szociális munka – területéről fogadtunk olyan tanulmányokat, amelyek akár témájukban, akár az alkalmazott elemzési keretekben és fogalmakban kapcsolódnak Ferge Zsuzsa munkáihoz.
Remembering Zsuzsa Ferge: Reflections of international colleagues
My tribute to Zsuzsa Ferge: A reflection on the individualisation of the social
Az egymásra torlódó hátrányok és a társadalmi szakadékok nyomában
Az írás szakmai és személyes emlékeket idéz fel az egymást erősítő társadalmi egyenlőtlenségek kapcsán, középpontjában egy Angelusz Róberttel közös 2010-es akadémiai előadással és az ülésen szintén előadó, s nem egy rokon elképzelést megfogalmazó Ferge Zsuzsa idevágó elgondolásaival. A strukturális szakadékok forrásaihoz három oldalról, az erőforrások, az életkori-generációs különbségek és az ideológiai-politikai törésvonalak felől közelítettünk, s a társadalmi határvonalak egy kapcsolathálózati kiindulású kétdimenziós sémájának körvonalazására is kísérletet tettünk. A cikk a vertikális és a horizontális tagolódás párhuzamos jelenléte, egyes strukturális tényezők egymást erősítő vagy részben gyengítő szerepe felé is kitekint az empirikus eredmények felől, olyan kérdéseket jelenítve meg, ahol a válaszok keresésében Ferge Zsuzsa munkássága maradandó támpontul szolgál.
Az ELTE Társadalomtudományi Kar Szociológia Intézete 2025. május 19-én emlékkonferenciát szervezett a 2025. február 3-án tragikus hirtelenséggel elhunyt Michael Burawoy tiszteletére. Az emlékkonferencia Burawoy elméleti munkásságának a magyarországi szociológiára való hatását igyekezett feleleveníteni. Az eseményt a közszociológiáról és a közép-kelet európai szociológia esélyeiről szóló kerekasztalbeszélgetés zárta.
Copyright (c) 2026 Socio.hu Társadalomtudományi Szemle
Biomedikális univerzum és individuális szenvedés
A diabétesz krónikus betegség, ellátása azonban sok szempontból különbözik más krónikus betegségekétől. A cukorbetegséget kezelő modern ellátási rendszerek többnyire medikális irányultságúak, annak ellenére, hogy a betegség kialakulásához és progressziójához vezető tényezők többnyire kívül esnek a medicina hatáskörén. A medikális kezelés a vércukorszint csökkentését vagy a betegség gyakran halálos következményeinek megelőzését tűzheti ki célul, amelyek gyakran konfliktusban állnak egymással. Az orvoslásban uralkodó „farmakolizációs” tendenciákkal összhangban a diabétesz terápiája is egyre inkább a gyógyszeres kezelésre koncentrál. A betegutak így nagyrészben a megfelelő gyógyszer utáni kutatásból, próbálkozásokból állnak. A gyógyszerek jelenlegi kínálata mellett ez a feladat csak az orvosok és a betegek együttműködésével végezhető el. A megfelelő gyógyszer (legyen az tabletta vagy inzulin) megtalálása és alkalmazása figyelmes, az orvosláson túli, világra nyitott, gondoskodó orvosi rezsimet igényel. Tanulmányunk a cukorbetegek szemszögéből mutatja be a kezelésükkel kapcsolatos, számukra legfontosabb problémákat. 24 interjút készítettünk, az ország 6 különböző járásában élő, 4–4 cukorbeteggel. A beszámolók alapján három különböző gondozási rezsim működése körvonalazható: az elhanyagoló, a gépies és a gondoskodó típusúé. A legjobb eredmény a gondoskodó rezsimektől várható. A betegutak során vizsgáltuk a gondoskodóbb rezsimek megtalálása felé irányuló betegutak sajátosságait is. A betegút kezdetén igénybe vett ellátás minőségét nem feltétlenül a járás gazdasági helyzete szabja meg, kivéve a leghátrányosabb helyzetű járást: az ott élők közül senki sem számolt be arról, hogy gondoskodó típusú ellátással találkozott volna. Nem megfelelőnek tartott ellátás esetén alternatív ellátóra volt szükség, és az ellátóváltást találtuk az egyenlőtlenségeket generáló legfontosabb folyamatnak. A nagyobb településeken lévő lakóhely, a jobb közlekedési kapcsolatok, a több anyagi erőforrás vagy egy nagy országos (általános vagy specializált) kezelőközpont működése a közelben növelte a jobb ellátáshoz jutás esélyeit. Az egyenlőtlenségeket ironikus módon az is mérsékelheti, hogy a kevésbé tehetős, elesettebb betegek több és súlyosabb társbetegséggel küzdenek, akiket olyan más szakemberek kezelnek, akik esetlegesen képesek korrigálni a specializált diabéteszellátás hiányosságait.
A függőség és alávetettség deklarálása egy hierarchikus viszonyban adekvát egyéni válasz lehet a mai társadalmi kihívásokra is. A tanulmány arra a kérdésre keresi a választ, hogy miért választ valaki a jelen állapotához képest kevésbé független helyzetet és milyen modell-keretben vizsgálhatóak az ilyen döntések. Ennek során fontos a függőség és a szabadság fogalmának megkülönböztetése. A tanulmány javaslata szerint Amartya Sennek a pozitív szabadságokat is tartalmazó szabadságfogalma alkalmas gondolati keret az ilyen döntések elemzésére. A pozitív szabadságok közül különösen fontos a (lét)biztonság, amit a tanulmány Ferge Zsuzsa írásai alapján vizsgál. Három konkrét példa (szabadság és biztonság a rendszerváltás utáni Magyarországon, közfoglalkoztatás és a létfenntartás küszöbén élő dél-kelet-ázsiai parasztgazdaságok) illusztrálja, hogy elemzési keretként Sen kiterjesztett szabadságfogalmát választva az egyes szabadságfajták közötti átváltások formalizált vizsgálatának adekvát eszköze lehet Kahneman és Tversky kilátáselmélete.
Diszkontinuitás és kontinuitás a gyermekszegénység kezelésében
A tanulmány a gyermekszegénység hazai szakpolitikai kezelésének változását mutatja be a 2000-es évek elejétől napjainkig. Azt vizsgálja, hogy a Ferge Zsuzsa szakmai vetésével kidolgozott Gyermekszegénység Elleni Nemzeti Programnak (GYENP) mely stratégiai elképzelései valósultak meg, mennyiben mutatható ki kontinuitás a tervezett és a később megvalósult intézkedések között. Az eredeti elképzeléseket a GYENP és a Legyen Jobb a Gyerekeknek! Nemzeti Stratégia dokumentumainak elemzése alapján mutatja be, míg a tényleges intézkedéseket egy, a Stratégia végrehajtásáról szóló parlamenti ülés kormánypárti felszólalásai alapján rekonstruálja. A GYENP célja a strukturális szegénység kezelése, a gyermeki esélyek javítása és a generációs szegénység megtörése volt. A 2007-ben elfogadott „Legyen Jobb a Gyermekeknek!” Nemzeti Stratégia (NS) erős politikai konszenzust élvezett, ám már a kezdetektől akadályokba ütközött a forráshiány és a gyenge kormányzati elkötelezettség miatt. A 2010-es kormányváltás után a közpolitika jelentősen átalakult: a gyermekjogokra és az univerzális ellátásokra épülő megközelítést a munkaalapú társadalom és a szelektív pronatalizmus ideológiája váltotta fel a gyermekszegénység kezelésében is. A konkrét intézkedéseket emellett pragmatikus megfontolások is alakítják. A közpolitika célcsoportja eltolódott a stabil középosztály felé, míg a mélyszegénységben élők ellátása projektalapú maradt, főként uniós forrásokra támaszkodva. A parlamenti diskurzus és a Gyerekesély program elemzése alapján megállapítható, hogy Ferge szellemisége – különösen lokális szinten – részben fennmaradt, de az országos szakpolitikában háttérbe szorult. A tanulmány rávilágít arra, hogy a gyermekszegénység kezelése továbbra is súlyos kihívás, amelyhez valódi politikai elköteleződésre, az egyenlőséget és gyermekjogokat középpontba helyező szemléletre lenne szükség.
Az együttműködés kérdése az óvodai és iskolai szociális segítők és a nevelési, oktatási intézmények között
A másodlagos szocializációs színteret képező nevelési, oktatási intézményekben, ahol a gyermekek/fiatalok az idejük jelentős részét töltik, a velük kapcsolatos/őket ért traumák, felmerülő problémák vagy akár a mindennapjaikkal, életmódjukkal kapcsolatos kérdések is itt kerülnek felszínre, illetve csapódnak le. Kutatásunk ezzel kapcsolatban vállalkozik az óvodai és iskolai szociális segítők mindennapi tevékenységének feltárására a nevelési, oktatási intézményekben, fókuszálva az ottani kapcsolatrendszerükre – együttműködésükre a pedagógusosokkal/oktatókkal, valamint más szakemberekkel – és az azt befolyásoló tényezőkre. 2018-tól az óvodai és iskolai szociális segítést a Család- és Gyermekjóléti Központok speciális szolgáltatásként működtetik járási szinten. Ennek következtében megjelentek a segítők a nevelési, oktatási intézményekben. Egy új, külsős szakember jelenlétéből adódóan feltételezni lehetett, hogy amint sikerül jobban bekapcsolódniuk az óvodák és iskolák vérkeringésébe, várhatóan nagymértékű látencia tárul majd fel. A vártnak megfelelően megemelkedett a gyermekjólét, gyermekvédelem látókörébe kerülő esetek száma, annak ellenére, hogy az óvodai és iskolai szociális segítő tevékenység prevenciós jellegének elsődlegessége az egyéni konzultációk szintjén is fennáll. A gyakorlati munkában ez annyit tesz, hogy a szociális segítő – mintegy átmenetet képezve az anya- és befogadóintézmény között – előzetesen megvizsgálja a problémában érintett gyermek esetét, és amennyiben alapellátás nélkül megoldható nehézségről, elakadásról van szó, segít ebben a családnak és a köznevelési intézménynek. Az együttműködés kérdése és az azt befolyásoló tényezők feltárásának fontossága megkérdőjelezhetetlen a hatékonyság szempontjából is, melynek elméleti keretéül szolgál az ökológiai modellen keresztül, a teammunkán át, a kompetenciahatárok kérdésköre is. Emellett nem hagyhatók figyelmen kívül a jogszabályi keretek, a módszertani útmutató és a tevékenységről szóló protokoll sem. A kérdőíves felmérés és a kísérleti döntéshozás módszerének keverékeként megjelenő vignetta módszeres adatfelvétel mind az óvodai és iskolai szociális segítők, mind a pedagógusok/oktatók irányába kiterjed. Kutatásunk célja vizsgálni mind a segítők, mind pedig a pedagógusok/oktatók intézményen belüli kapcsolódását egymáshoz és más szakemberekhez, továbbá a vignetta által vázolt problémára történő reakciót, beavatkozást és annak lehetőségeit. A kutatás eredményei egyértelműen azt mutatják, hogy a segítségkérés tényét mind az óvodai és iskolai szociális segítők, mind a pedagógusok/oktatók esetében valószínűsíti a másik fél együttműködési hajlandóságának érzékelt mértéke. Továbbá, míg a szociális segítők segítségkérését nem befolyásolta más szakemberek jelenléte az intézményben, addig a pedagógusok/oktatók esetében az iskolapszichológus, a fejlesztőpedagógus, a gyermek- és ifjúságvédelmi felelős, valamint a védőnő jelenléte is növelte a gyermekjóléti rendszertől való segítségkérés valószínűségét.
Írásomban az egészségügyi rendszerrel kapcsolatos nyilvános diskurzusokat, hétköznapi attitűdöket, sztereotípiákat vizsgálom az államszocialista rendszer idején, egy sajátos forráscsoporton, nevezetesen a Ludas Matyi karikatúráin keresztül. A folyóirat 1949 és 1985 közötti számainak 10 teljes évfolyamát néztem át, s ennek során 909, a tágabb értelemben vett egészségügyi rendszerre utaló karikatúrát találtam. A túlméretezettnek tűnő minta a 10 évfolyamban megjelent összes karikatúra 3,72%-át jelenti. A karikatúrákat 12 kategóriába, majd a második lépcsőben négy kategóriacsoportba soroltam. A kategóriacsoportok időbeli eloszlásának vizsgálata jellegzetes mintát mutat. A Rákosi-korszakban az állampolgárok kontrollálásának szándéka – tehát a propaganda és a fegyelmezés – dominálta a karikatúrákat (is). A Kádár-korszakban viszont – előzetesen nem várt módon már 1957-től – előtérbe került a szórakoztató/terápiás funkció, illetve mind több karikatúra fogalmazott meg burkolt vagy implikált társadalomkritikát is. Bár a korszakban vált az egészségügy olyan átfogó rendszerré, amellyel az állampolgárok gyakorlatilag mindegyike, élete több pontján is kapcsolatba került, a karikatúrák tipikusan kevés szereplő interakcióját jelenítik meg. A karikatúrák jellegzetesen nagyon empatikusak az alkoholizmus vagy a dohányzás gyakorlatával kapcsolatban. Az egészségügyi személyzet, az előzetesen várt módon, tipikusan paternalista attitűdöt tanúsít a páciensekkel szemben. Ugyancsak a hipotéziseknek megfelelő volt a szexista attitűdök és magatartás megjelenítése, bár annak színvonala rendszeresen a vártnál is alacsonyabb volt.
Cikkünkben az óvoda inklúziós szerepét vizsgáljuk óvónőkkel és óvodás gyerekek szüleivel készített interjúk segítségével. Ferge Zsuzsa munkásságához kapcsolódva bemutatjuk, hogyan formálja a társadalmi határok újratermelődését etnikai és osztálydimenziók mentén az óvoda intézménye. Interjúk elemzésén keresztül arra kerestük a választ, miként valósul meg az óvodai befogadás az óvónők értelmezésében, és ezzel együtt az intézményi gyakorlatok és elbeszélések hogyan járulnak mégis hozzá a társadalmi határok kijelöléséhez. Az óvodai nevelés gyakorlatainak és az óvónők elbeszéléseinek elemzéséhez központi elméleti kategóriaként Elias civilizációs folyamat és nyomában a bourdieu-i szimbolikus erőszak fogalmait (symbolic violence) használjuk, amelyek segítenek a hatalom mikroszintű működésének megértésében. Bemutatjuk, hogy az óvodai nevelés gyakorlata középosztálybeli értékeket közvetít és kér számon a társadalmi kirekesztettségben élő roma családokon, miközben kulturális sajátosságokkal ruházza fel a szegénységet. Második értelmezési keretként Lipsky utcai szintű bürokrácia (street-level bureaucracy) fogalma lehetővé teszi a színvak „integráció” formális elbeszéléseinek és az óvónők privát hangjának szétválasztását. Írásunkban megállapítjuk, hogy az óvodai befogadás ezen narratívái „re-etnicizálják” a roma gyerekeket és családjaikat.
A tanulmány Losonczi Ágnes terhességgel és szüléssel kapcsolatos kutatásai nyomán a szülés intézményesülésének társadalomtörténeti folyamatait vizsgálja, különös tekintettel a szülés és születés helyszínének megváltozására. Az otthonból az intézménybe kerülés folyamatát a széki Kocsis Rózsi és a hóstáti Diószegi Anna önéletírásai alapján mutatom be. A paraszti női önéletírások a személyes élmények és megélt tapasztalatok első kézből való bemutatása révén egyedülálló forrásként szolgálnak a szülés otthoni gyakorlatának és a fokozatos medikalizációnak a megértéséhez. A tanulmány így az erdélyi magyar kisebbség kontextusában, mikroperspektívában vizsgálja a reprodukcióval összefüggő társadalmi változásokat. Elméleti keretként a biohatalom és a gender fogalmait alkalmazom, különös tekintettel a női egészségügyi kiszolgáltatottság és a társadalmi pozíciók metszéspontjára. A dolgozat arra keresi a választ, hogy a reprodukció helyszínének megváltozása, valamint a gondoskodási munka miként alakította át a nemi szerepeket, a családi viszonyokat és a közösségi struktúrákat egy többszörösen marginalizált mikrokörnyezetben. Az elemzés a close reading és a kritikai diskurzusanalízis módszereire épül, kiegészülve néprajzi, demográfiai és történeti forrásokkal. A tanulmány a női életvilágok, a sérülékenység (vulnerability) és az életmódbeli átalakulások perspektívájából járul hozzá a születés társadalomtörténetének és a Losonczi-életmű társadalomkritikai vonulatának újraértelmezéséhez.
A nemzetközi és hazai hospice-mozgalom – elsősorban Elisabeth Kübler-Ross munkásságának népszerű pszichológiai értelmezéseire támaszkodva – a haldoklást olyan folyamatként képzeli el, amelynek optimális esetben a közelgő halál „kimondásához”, „elfogadásához” és „belenyugváshoz” kellene vezetnie. Kortárs szerzők mindezzel összefüggésben megállapították ugyanakkor, hogy a hospice-mozgalomnak – mint minden társadalmi mozgalomnak – a szolidaritás, vagyis a társadalom haldoklókkal szembeni felelősségének és empátiájának mobilizálásához valamiféle „ellenségképre” van szüksége: a haláltabu, a tagadás és elfojtás vélekedéseik szerint ezt a cél szolgálva válhattak leküzdendő akadállyá, illetve meghaladni kívánt „szakasszá”. 2021 nyarán három hónapig folytattam önkéntes pszichológusként és etnográfusként résztvevő megfigyelést egy nyugat-magyarországi kórház hospice-részlegén. Miután az osztályt a járványhelyzet következtében lezárták, illetve később végleg bezárták, 2023 áprilisától 2024 júniusáig heti egy alkalommal végeztem terepmunkát egy kelet-magyarországi hospice-részlegen. 2024 szeptemberétől egy gyermekhospice-házban foglalkozom pszichológusként intenzív ápolást igénylő gyermekek családjaival, illetve a gyermeküket elveszített, gyászoló szülőkkel. A haldoklókkal dolgozó terepkutatókhoz hasonlóan arra kerestem a választ, hogy hogyan formálódik a hazai kórházi ellátást igénybe vevő súlyos betegek esetében a haldoklás tapasztalata, illetve milyen kultúrspecifikus hiedelmeket, értelmezéseket és gyakorlatokat ragadhatunk meg a résztvevő megfigyelés során. Tanulmányomban elsősorban a „haláltagadás” jelenségét igyekszem górcső alá venni. Bemutatom, miért nehéz az egészségügyi személyzetnek a rendszer bármelyik pontján „kimondani, hogy nincs mit tenni”. A betegekkel való beszélgetések kapcsán megpróbálom alaposabban megvizsgálni, milyen jelentéseket hordozhat a halál témája explicit érintésének kerülése (amelyet felszínesen „tagadásként” interpretálhatunk). Tereptapasztalataim alapján úgy tűnik, a gyakran hónapokat felölelő haldoklás kevéssé követi a szakaszelméletek által implikált, jól körülhatárolható egységek egymásutánjaként elképzelt folyamatot. A halál közelségének belátása ritkán vezet „belenyugváshoz”, illetve sokkal inkább fluktuál, mintsem hogy elért eredményként, megszerzett, immár megváltoztathatatlan, biztos tudásként volna magyarázható. A saját halál „elfogadását” nehezíti annak felismerése is, hogy az egyéni létezés lezárása egyúttal a hozzátartozók, illetve bizonyos, az identitáskonstrukció szempontjából kiemelten fontos szerepek végleges elveszítését jelenti. A hozzátartozókkal való kommunikáció elemzése alapján látható továbbá, hogy a veszteség anticipációja, a halál lehetőségének kimondása sokak számára a remény visszavételével, a „haldoklóidentitás” megteremtésével, így lényegében a beteg élete és halála kontrollálásának felelősségével válik egyenértékűvé.
Magyarországon Losonczi Ágnes volt az első, aki a társadalomtudományok területén a szülés minőségének kérdésével (is) foglalkozott, amely széles spektrumú munkásságában beágyazódott a szülés társadalmi meghatározóit és az egészségügy anomáliáit feltáró kutatási programjába. Felismerte, hogy a gyermek születésének körülményei között a szülészeti ellátás és a társadalmilag is beágyazott medikális szemlélet is vizsgálandó terület, ezért kutatásvezetőként is fontosnak tartotta ezt a területet is bevonni az elemzésbe. A 2009-ben megjelent Az ember ideje című kötetben Losonczi összegző módon írt a korábbi nagyívű kutatás óta eltelt időszakról (Ami azóta történt…), a szülészet és a társadalmi környezet változásairól és ezek viszonyáról, utána azonban figyelme más területek felé fordult. Azóta is sok minden történt. Az alternatívnak tekintett módszerek lassan beszivárogtak a hivatalos ellátórendszerbe, ám a szemlélet lassan változik – mind az egészségügy, mind a társadalom esetében. Az elvi lehetőségek mögötti gyakorlati működés, illetve az egészségügyi szereplők és az anyák tapasztalata rendkívül összetett és ellentmondásos, amelynek hátterében kognitív konfliktusok húzódnak. Az elmúlt közel húsz évben kulturális antropológusként vizsgáltam a modern és posztmodern szüléskultúra viszonyát, a vitákat, az érintettek reakcióit, a változások társadalmi beágyazottságát. Egyetemi (szociológus) hallgatóim bevonásával több tematikus kutatási projekt keretében jártuk körül a szülési attitűdök, a szülésélmény, az otthonszülés, a dúlaság, az apai értelmezések, a szülésznők helyzetének, illetve a 2021-es egészségügyi átalakítás tapasztalatainak témáját. A munka alapvetően kvalitatív módszerekkel zajlott, zajlik (mélyinterjú tematikus elemzéssel, résztvevő megfigyelés, netnográfia, folyamatos interakció a szülés ügyét alakító egészségügyi, szociális, tudományos és mozgalmi aktorokkal), de 2017-ben kérdőíves felmérést is készítettünk dúlák körében (n=95), illetve Földházi Erzsébettel közösen a 2021-es változásokkal kapcsolatos anyai tapasztalatok mérésére az interjú mellett kérdőívet is használtunk (n=1019), miként jelenlegi, otthonszülés-kutatásunkban is vegyes módszert alkalmazunk. Jelen tanulmányomban a szülés humanizálásának nemzetközi törekvései és a magyar szülészeti politika áttekintése után néhány, Losonczi Ágnes által kijelölt téma mentén a fenti kutatásokra támaszkodva elemzem a magyar szüléskultúra változásait.
A gyermektelenség és a nehezített gyermekvállalás társadalmi megközelítései
A tanulmány a legújabb hazai és nemzetközi kutatások alapján vizsgálja azokat a társadalmi, kulturális és intézményi mechanizmusokat, amelyek a reproduktív döntéseket alakítják a mai Magyarországon. A gyermekvállalás elhalasztását, a gyermektelenséget és a nehezített gyermekvállalás útjait olyan társadalmi beágyazott jelenségekként értelmezzük, amelyekre biológiai, strukturális és normatív tényezők egyaránt hatnak. Az áttekintés – érintve néhány korábbi szakirodalmat is – elsődlegesen az utóbbi öt év forrásaira, a 2021–2025 között megjelent magyar és angol nyelvű kutatásokra épül, hogy a témakör legfrissebb tudományos eredményeit mutassa be. Kiemelt figyelmet kapnak azok az élethelyzetek, amelyek nem illeszkednek a hagyományos családkoncepciókhoz, és amelyek esetében a gyermekvállalás lehetősége korlátozottá vagy bizonytalanná válik. A tanulmány három fő témára összpontosít: a szándékos és nem szándékos gyermektelenség különböző formáira, a gyermekvállalás időbeli kitolódásának társadalmi és biológiai következményeire, valamint az alternatív családalapítási lehetőségek – így az asszisztált reprodukció és az örökbefogadás – elérhetőségére és társadalmi megítélésére. A narratív irodalmi áttekintés célja, hogy a témakör összetettségét és sokdimenziós természetét bemutassa, különös tekintettel a normatív elvárások és a valós életutak közötti feszültségekre. A reprodukciós döntések hátterében álló sokszínű tényezők összjátékának mélyebb megismerése lehetőséget nyújthat a különböző tudományos megközelítések átgondolására, hozzájárulhat az ellátásában résztvevő érintettekre irányuló döntések és programok megalapozásához.
A magyarországi vidéki térségek átalakulásának tárgyköre régóta áll a társadalomtudományi kutatások fókuszában. A tematikus blokk a falvakba irányuló jóléti és életmód-migrációval, a vidéki dzsentrifikáció hazai helyzetével és következményeivel foglalkozik, sajátos perspektívát biztosítva az elmúlt időszak folyamatainak megértéséhez.
A jóléti migráció folyamatai a magyarországi vidéki térségekben - Tanulmányok (szerk. Tomay Kyra - Ragadics Tamás - Megyesi Boldizsár)
Magyarországon a rendszerváltás/változás gazdasági, társadalmi hatásait vizsgálók elsősorban a társadalmi rétegződés két szélső pólusán zajló eseményekre fókuszáltak, s kevesebb figyelem irányult a középosztályi karrierépítés, feltörekvés módjaira. Esettanulmányom ilyenre példa, egy orvos-vállalkozó történetét elemzem, aki az úgynevezett „rendszerváltó generáció” képviselője, s aki élt a történelemadta lehetőséggel, és a kilencvenes évek első felében az elsők között – amikor még főállású maszekként csak néhány fogorvos praktizált – hagyta ott az állami egészségügyet és nyitotta meg az azóta is sikeresen működő főállású magánrendelőjét. Vajon milyen és honnan származó erőforrások segítették a boldogulását a folyamatosan zajló intézményi változások közepette? Az interjúalany erőforrásainak leírására a Bourdieu és Coleman nyomán bevezetett tőkefogalmakat alkalmazom, mivel ezek segítségével az intézmények változása összeköthető az egyéni sikerrel, mobilitással. A siker fogalmát elsősorban a foglalkozási, munkapiaci, illetve az anyagi, jövedelmi helyzet dimenziói mentén értelmezem. Jelen munka forrását 2023 tavaszán és 2025-ben, a szerző által több részletben, Budapesten készült (életút)interjú adta. Számolva a metódus korlátaival, az esettanulmányt jól alkalmazható módszer egy sokdimenziós környezetben, interdiszciplinárisan értelmezhető komplex jelenség bemutatására.
A cikk négy évtizedben és (ehhez többé kevésbé illeszkedően leírható) négy társadalmi-gazdasági rezsimben (a stagnáló/pangó nyolcvanas éveknek a kezdetén, a politikai rendszerváltozást követő nagy társadalmi-gazdasági átalakulás turbulens periódusában, a kilencvenes évek végének és a kétezres éveknek a rendszerváltás utáni „megállapodott” társadalmának idején, valamint a 2010-es években kiépült „munkaalapú társadalom” körülményei között) vizsgálja az előrehaladás és a lecsúszás meghatározódását Magyarországon. Többváltozós elemzésekkel vizsgálom, hogy a különböző periódusokban mekkora volt az egyéni anyagi előrejutási mintázatokban a szülői háttér szerepe. Magyarázandó változónak egy anyagi-jóléti indexet állítok elő (ez alapvetően a jövedelemre épül, és ahol szükséges, az egyéb anyagi javakkal való ellátottság és a megtakarítások alapján készített közelítő változók imputálásával). Azt, hogy a kimeneti változó szóródásán belül mekkora hányadot magyaráznak a magyarázó változók csoportjai, OLS regressziókkal vizsgálom, a különböző időperiódusok közötti elmozdulások bemutatására egymással megegyező szerkezetű útmodelleket állítok fel. Végül a szülői háttérnek tulajdonítható tényezők és az egyéni demográfiai és munkaerőpiaci jellemzők relatív szerepének elemzésével igyekszem következtetést megfogalmazni a meritokrácia esélyeiről a közelmúlt Magyarországán. Az eredmények szerint az egyes mobilitási rezsimekben az elért anyagi státus erősödő mértékben kötődik az elért iskolázottsági szinthez, miközben a szülői háttér hatása időben nem lineáris (előbb csökkent, majd ismét növekedett) – összességében tehát a meritokrácia szempontjából ellentmondásos folyamatok zajlottak le.
A tanulmány a francia szociológus, Pierre Bourdieu és Ferge Zsuzsa intellektuális kölcsönviszonyát vizsgálja. Társadalomkutatói szemléletük és gyakorlatuk mintázatait elemzi mindenekelőtt szövegeikre és interjúikra alapozva. Arra a kérdésre keresi a választ, hogy milyen körülmények között jött létre Ferge Zsuzsa és Pierre Bourdieu között az a szakmai és emberi kapcsolat, amely az 1960-as és 1970-es években jelentősen formálta a magyar szociológia alakulását is, illetve milyen sajátos (elő)feltételei voltak e – hazai nézőpontból nézve – meghatározó „francia kapcsolatnak”. E szóban forgó előfeltételek feltárása többrétű történeti rekonstrukciót igényel, amely egyidejűleg képes megmutatni e fejlemények társadalomtörténeti, politikatörténeti, tudomány- és kutatástörténeti összefüggéseit, miközben nem hagyja figyelmen kívül a főbb élettörténeti, sőt a meghatározó családtörténeti tapasztalatokat sem. A vizsgálat így voltaképpen a Pierre Bourdieu által kialakított, majd Ferge Zsuzsa által is alkalmazott történeti-szociológiai megismerési eljárást, a habituselemzést használja fel saját életükre-életművükre és kapcsolatukra vonatkozóan. Az elemzés mindenekelőtt a két szerző társadalomszerkezetről, az életesélyek egyenlőtlenségeiről és csökkentésük lehetőségeiről alkotott sok tekintetben rokon nézeteinek kölcsönviszonyára összpontosít.
Akadályozott emberek a társadalmi egyenlőtlenségek rendszerében
A tanulmány Ferge Zsuzsa fizikai és társadalmi életesélyek egyenlőtlenségeiről szóló írásainak a szempontjai mentén a fogyatékosság/akadályozottság és a társadalmi kirekesztettség közötti kölcsönös kapcsolattal foglalkozik. Adminisztratív adatok, lakossági kérdőíves vizsgálat (n=136), szakértői interjúk (n=36) és tereptapasztalatok segítségével járjuk körbe a lehetséges hatásmechanizmusokat. Eredményeink megerősítik, hogy a bizonyos mindennapos tevékenységek végrehajtásában való akadályozottság nem vezethető vissza önmagában az emberek egészségi állapotára. Kutatásunk azt is megmutatta, hogy két, ugyanabban a vármegyében lévő, de más státusú településen a szabad társadalmi részvétel lehetőségében jelentős különbségek lehetnek.
A gazdasági elit vidékképe a 18. század végétől a 20. század közepéig
A tanulmány az államosítást megelőző másfél évszázad mindenkori gazdasági elitjének viselkedésén keresztül kívánja a korszak fejlődését értelmezni. Ezalatt az idő alatt a vizsgált szereplőknek a vidékről alkotott képe gyökeresen megváltozott, ami szoros összefüggésben állt a mezőgazdasági birtoküzem intenzifikációjára való törekvésekkel. A gazdasági elit tagjainak történeti kutatások során feltárt írásai és tevékenysége alapján rekonstruáljuk a fejlődés ívét. Olyan hosszútávú folyamatként tekintünk a vidékről és vidékiről alkotott kép megváltozására, amellyel egyaránt megragadható a vizsgált másfél száz év strukturális átalakulása, úgy a térgazdaságban, miként a humánerőről való gondolkodásban, illetve a szimbolikus tőke felhalmozására való törekvésben. Az áttekintés alapján úgy véljük, hogy a magyarországi gazdasági elit eleinte a fejlettségnek és a fejleszthetőségnek egy átfogó, az ország egészére kiterjedő, cizellált tudásanyag hiánya, a vizsgált periódus második felétől pedig a gyorsütemű üzemfejlesztésre irányuló törekvése miatt nem volt képes a korszak területi egyenlőtlenségét mérsékelni.
Havrancsik Dániel: Az értelem genezise. Alfred Schütz tudományos életművének rekonstrukciója
Kényszerek és lehetőségek között egyensúlyozva
Tanulmányomban a fejlesztések kritikai megközelítésében használatos bróker, valamint az utcai szintű bürokraták fogalmainak keretei között értelmezem a szociális munkások többes szerepét. Elemzem azt, hogy hogyan próbálnak a segítés és kontroll között egyensúlyozva egymásnak gyakran ellentmondó érdekeket összehangolni, miközben szociális munkás feladataikon túl a társadalmi integrációt/felzárkóztatást célzó fejlesztési programok megvalósítóiként nagyon különböző helyzetekben kell helytállniuk. Egy kisváros lakhatási politikáján és az ahhoz kapcsolódó fejlesztéseken keresztül elemzem, milyen mozgásterük van a szociális munkásoknak szakmai elképzeléseik érvényesítésére az alapvetően egyéni felelősséget hangsúlyozó, kirekesztő állami szegénypolitika keretei között. Azt is vizsgálom, hogy milyen erőforrásokat mozgósítanak ügyfeleik érdekében, miközben alkalmazkodniuk kell a döntéshozók és a helyi társadalom elvárásaihoz. Arra keresem a választ, hogy a szociális munkások diszkrecionális autonómiája lehetőséget teremt-e szakmai ellenállásra, hogy megkérdőjelezzék, adott esetben mindennapi gyakorlataikon keresztül alternatívát kínáljanak az alapvetően kirekesztő helyi és az állami politikáknak.
A vidéki dzsentrifikáció Erdőbénye példáján
A városból vidékre történő migrációs áramlás jelenségét a nemzetközi és a hazai szakirodalom többféle elméleti keretbe ágyazza, amelyek közül a legelterjedtebbek a szuburbanizáció, a dezurbanizáció, a jóléti migráció és a vidéki dzsentrifikáció. Elemzésünkben a vidéki dzsentrifikáció elméleti keretét használjuk, hiszen ez ragadja meg a leginkább árnyalt módon az általunk vizsgált jelenséget. Tanulmányunkban Erdőbénye esetét vizsgáljuk az általunk készített 41 félig strukturált interjú felhasználásával. A település Borsod-Abaúj-Zemplén vármegyében található és a Tokaj-Hegyalja történelmi borvidék része. A településen először a kirándulóturizmus jelent meg, majd egyre többen vettek második otthont. Ezt követően érkeztek a befektetők, borászok, szálláshelyek üzemeltetői, illetve egy borászati-gasztronómiai fesztivál is elindult. Mindezek által a település egyre felkapottabbá vált. Ugyan kevesen költöztek ide állandó jelleggel, a turizmus hatásaival együtt mégis dzsentrifikációról beszélhetünk. A beköltözők, nyaralók, kétlakiak, vállalkozók csoportjait mind más, ugyanakkor komplex motivációk összessége hozta a településre, de a csend, a nyugalom, a szép táj, az elhelyezkedés (Tokaj környéke), az épített környezet a legtöbb esetben közrejátszottak. Tanulmányunkban azokra a kérdésekre keressük a választ, hogy mi motiválta a kívülről érkezőket arra, hogy Erdőbényén házat és szőlőt vegyenek és erre a célra miért pont ezt a települést választották. Illetve, hogy hogyan látják a betelepülők Erdőbényét, valamint arra is kitérünk, hogy a dzsentrifikáció folyamata milyen hatást gyakorol a falura.