A Socio.hu Társadalomtudományi Szemle az ELTE Társadalomtudományi Kutatóközpont Szociológiai Kutatóintézet, Magyar Tudományos Akadémia Kiváló Kutatóhely online lektorált (double-blind peer-reviewed) folyóirata.
ELTE TK Szociológiai Kutatóintézet, Magyar Tudományos Akadémia Kiváló Kutatóhely
Előszó a Szegénység, egyenlőtlenségek és társadalompolitika – Ferge Zsuzsa öröksége és aktualitása című különszámhoz
2024 májusában felhívást tettünk közzé tematikus lapszámba való jelentkezésre. Olyan tanulmányokat vártunk, amelyek a 2024 áprilisában elhunyt, iskolateremtő szociológus Ferge Zsuzsa életművére építve, azt újragondolva foglalkoznak a „fizikai és társadalmi életesélyek” egyenlőtlenségeivel, valamint azok csökkentésének lehetőségeivel és akadályaival. A tematikus lapszámba a széles értelemben vett társadalomtudományok – különösen a szociológia és a társadalomelmélet, a társadalom- és szociálpolitika, a társadalom- és eszmetörténet, az oktatáskutatás, a szociális munka – területéről fogadtunk olyan tanulmányokat, amelyek akár témájukban, akár az alkalmazott elemzési keretekben és fogalmakban kapcsolódnak Ferge Zsuzsa munkáihoz.
Copyright (c) 2025 Socio.hu Társadalomtudományi Szemle
Remembering Zsuzsa Ferge: Reflections of international colleagues
My tribute to Zsuzsa Ferge: A reflection on the individualisation of the social
Az egymásra torlódó hátrányok és a társadalmi szakadékok nyomában
Az írás szakmai és személyes emlékeket idéz fel az egymást erősítő társadalmi egyenlőtlenségek kapcsán, középpontjában egy Angelusz Róberttel közös 2010-es akadémiai előadással és az ülésen szintén előadó, s nem egy rokon elképzelést megfogalmazó Ferge Zsuzsa idevágó elgondolásaival. A strukturális szakadékok forrásaihoz három oldalról, az erőforrások, az életkori-generációs különbségek és az ideológiai-politikai törésvonalak felől közelítettünk, s a társadalmi határvonalak egy kapcsolathálózati kiindulású kétdimenziós sémájának körvonalazására is kísérletet tettünk. A cikk a vertikális és a horizontális tagolódás párhuzamos jelenléte, egyes strukturális tényezők egymást erősítő vagy részben gyengítő szerepe felé is kitekint az empirikus eredmények felől, olyan kérdéseket jelenítve meg, ahol a válaszok keresésében Ferge Zsuzsa munkássága maradandó támpontul szolgál.
A függőség és alávetettség deklarálása egy hierarchikus viszonyban adekvát egyéni válasz lehet a mai társadalmi kihívásokra is. A tanulmány arra a kérdésre keresi a választ, hogy miért választ valaki a jelen állapotához képest kevésbé független helyzetet és milyen modell-keretben vizsgálhatóak az ilyen döntések. Ennek során fontos a függőség és a szabadság fogalmának megkülönböztetése. A tanulmány javaslata szerint Amartya Sennek a pozitív szabadságokat is tartalmazó szabadságfogalma alkalmas gondolati keret az ilyen döntések elemzésére. A pozitív szabadságok közül különösen fontos a (lét)biztonság, amit a tanulmány Ferge Zsuzsa írásai alapján vizsgál. Három konkrét példa (szabadság és biztonság a rendszerváltás utáni Magyarországon, közfoglalkoztatás és a létfenntartás küszöbén élő dél-kelet-ázsiai parasztgazdaságok) illusztrálja, hogy elemzési keretként Sen kiterjesztett szabadságfogalmát választva az egyes szabadságfajták közötti átváltások formalizált vizsgálatának adekvát eszköze lehet Kahneman és Tversky kilátáselmélete.
Diszkontinuitás és kontinuitás a gyermekszegénység kezelésében
A tanulmány a gyermekszegénység hazai szakpolitikai kezelésének változását mutatja be a 2000-es évek elejétől napjainkig. Azt vizsgálja, hogy a Ferge Zsuzsa szakmai vetésével kidolgozott Gyermekszegénység Elleni Nemzeti Programnak (GYENP) mely stratégiai elképzelései valósultak meg, mennyiben mutatható ki kontinuitás a tervezett és a később megvalósult intézkedések között. Az eredeti elképzeléseket a GYENP és a Legyen Jobb a Gyerekeknek! Nemzeti Stratégia dokumentumainak elemzése alapján mutatja be, míg a tényleges intézkedéseket egy, a Stratégia végrehajtásáról szóló parlamenti ülés kormánypárti felszólalásai alapján rekonstruálja. A GYENP célja a strukturális szegénység kezelése, a gyermeki esélyek javítása és a generációs szegénység megtörése volt. A 2007-ben elfogadott „Legyen Jobb a Gyermekeknek!” Nemzeti Stratégia (NS) erős politikai konszenzust élvezett, ám már a kezdetektől akadályokba ütközött a forráshiány és a gyenge kormányzati elkötelezettség miatt. A 2010-es kormányváltás után a közpolitika jelentősen átalakult: a gyermekjogokra és az univerzális ellátásokra épülő megközelítést a munkaalapú társadalom és a szelektív pronatalizmus ideológiája váltotta fel a gyermekszegénység kezelésében is. A konkrét intézkedéseket emellett pragmatikus megfontolások is alakítják. A közpolitika célcsoportja eltolódott a stabil középosztály felé, míg a mélyszegénységben élők ellátása projektalapú maradt, főként uniós forrásokra támaszkodva. A parlamenti diskurzus és a Gyerekesély program elemzése alapján megállapítható, hogy Ferge szellemisége – különösen lokális szinten – részben fennmaradt, de az országos szakpolitikában háttérbe szorult. A tanulmány rávilágít arra, hogy a gyermekszegénység kezelése továbbra is súlyos kihívás, amelyhez valódi politikai elköteleződésre, az egyenlőséget és gyermekjogokat középpontba helyező szemléletre lenne szükség.
Cikkünkben az óvoda inklúziós szerepét vizsgáljuk óvónőkkel és óvodás gyerekek szüleivel készített interjúk segítségével. Ferge Zsuzsa munkásságához kapcsolódva bemutatjuk, hogyan formálja a társadalmi határok újratermelődését etnikai és osztálydimenziók mentén az óvoda intézménye. Interjúk elemzésén keresztül arra kerestük a választ, miként valósul meg az óvodai befogadás az óvónők értelmezésében, és ezzel együtt az intézményi gyakorlatok és elbeszélések hogyan járulnak mégis hozzá a társadalmi határok kijelöléséhez. Az óvodai nevelés gyakorlatainak és az óvónők elbeszéléseinek elemzéséhez központi elméleti kategóriaként Elias civilizációs folyamat és nyomában a bourdieu-i szimbolikus erőszak fogalmait (symbolic violence) használjuk, amelyek segítenek a hatalom mikroszintű működésének megértésében. Bemutatjuk, hogy az óvodai nevelés gyakorlata középosztálybeli értékeket közvetít és kér számon a társadalmi kirekesztettségben élő roma családokon, miközben kulturális sajátosságokkal ruházza fel a szegénységet. Második értelmezési keretként Lipsky utcai szintű bürokrácia (street-level bureaucracy) fogalma lehetővé teszi a színvak „integráció” formális elbeszéléseinek és az óvónők privát hangjának szétválasztását. Írásunkban megállapítjuk, hogy az óvodai befogadás ezen narratívái „re-etnicizálják” a roma gyerekeket és családjaikat.
A magyarországi vidéki térségek átalakulásának tárgyköre régóta áll a társadalomtudományi kutatások fókuszában. A tematikus blokk a falvakba irányuló jóléti és életmód-migrációval, a vidéki dzsentrifikáció hazai helyzetével és következményeivel foglalkozik, sajátos perspektívát biztosítva az elmúlt időszak folyamatainak megértéséhez.
A jóléti migráció folyamatai a magyarországi vidéki térségekben - Tanulmányok (szerk. Tomay Kyra - Ragadics Tamás - Megyesi Boldizsár)
Magyarországon a rendszerváltás/változás gazdasági, társadalmi hatásait vizsgálók elsősorban a társadalmi rétegződés két szélső pólusán zajló eseményekre fókuszáltak, s kevesebb figyelem irányult a középosztályi karrierépítés, feltörekvés módjaira. Esettanulmányom ilyenre példa, egy orvos-vállalkozó történetét elemzem, aki az úgynevezett „rendszerváltó generáció” képviselője, s aki élt a történelemadta lehetőséggel, és a kilencvenes évek első felében az elsők között – amikor még főállású maszekként csak néhány fogorvos praktizált – hagyta ott az állami egészségügyet és nyitotta meg az azóta is sikeresen működő főállású magánrendelőjét. Vajon milyen és honnan származó erőforrások segítették a boldogulását a folyamatosan zajló intézményi változások közepette? Az interjúalany erőforrásainak leírására a Bourdieu és Coleman nyomán bevezetett tőkefogalmakat alkalmazom, mivel ezek segítségével az intézmények változása összeköthető az egyéni sikerrel, mobilitással. A siker fogalmát elsősorban a foglalkozási, munkapiaci, illetve az anyagi, jövedelmi helyzet dimenziói mentén értelmezem. Jelen munka forrását 2023 tavaszán és 2025-ben, a szerző által több részletben, Budapesten készült (életút)interjú adta. Számolva a metódus korlátaival, az esettanulmányt jól alkalmazható módszer egy sokdimenziós környezetben, interdiszciplinárisan értelmezhető komplex jelenség bemutatására.
A cikk négy évtizedben és (ehhez többé kevésbé illeszkedően leírható) négy társadalmi-gazdasági rezsimben (a stagnáló/pangó nyolcvanas éveknek a kezdetén, a politikai rendszerváltozást követő nagy társadalmi-gazdasági átalakulás turbulens periódusában, a kilencvenes évek végének és a kétezres éveknek a rendszerváltás utáni „megállapodott” társadalmának idején, valamint a 2010-es években kiépült „munkaalapú társadalom” körülményei között) vizsgálja az előrehaladás és a lecsúszás meghatározódását Magyarországon. Többváltozós elemzésekkel vizsgálom, hogy a különböző periódusokban mekkora volt az egyéni anyagi előrejutási mintázatokban a szülői háttér szerepe. Magyarázandó változónak egy anyagi-jóléti indexet állítok elő (ez alapvetően a jövedelemre épül, és ahol szükséges, az egyéb anyagi javakkal való ellátottság és a megtakarítások alapján készített közelítő változók imputálásával). Azt, hogy a kimeneti változó szóródásán belül mekkora hányadot magyaráznak a magyarázó változók csoportjai, OLS regressziókkal vizsgálom, a különböző időperiódusok közötti elmozdulások bemutatására egymással megegyező szerkezetű útmodelleket állítok fel. Végül a szülői háttérnek tulajdonítható tényezők és az egyéni demográfiai és munkaerőpiaci jellemzők relatív szerepének elemzésével igyekszem következtetést megfogalmazni a meritokrácia esélyeiről a közelmúlt Magyarországán. Az eredmények szerint az egyes mobilitási rezsimekben az elért anyagi státus erősödő mértékben kötődik az elért iskolázottsági szinthez, miközben a szülői háttér hatása időben nem lineáris (előbb csökkent, majd ismét növekedett) – összességében tehát a meritokrácia szempontjából ellentmondásos folyamatok zajlottak le.
A tanulmány a francia szociológus, Pierre Bourdieu és Ferge Zsuzsa intellektuális kölcsönviszonyát vizsgálja. Társadalomkutatói szemléletük és gyakorlatuk mintázatait elemzi mindenekelőtt szövegeikre és interjúikra alapozva. Arra a kérdésre keresi a választ, hogy milyen körülmények között jött létre Ferge Zsuzsa és Pierre Bourdieu között az a szakmai és emberi kapcsolat, amely az 1960-as és 1970-es években jelentősen formálta a magyar szociológia alakulását is, illetve milyen sajátos (elő)feltételei voltak e – hazai nézőpontból nézve – meghatározó „francia kapcsolatnak”. E szóban forgó előfeltételek feltárása többrétű történeti rekonstrukciót igényel, amely egyidejűleg képes megmutatni e fejlemények társadalomtörténeti, politikatörténeti, tudomány- és kutatástörténeti összefüggéseit, miközben nem hagyja figyelmen kívül a főbb élettörténeti, sőt a meghatározó családtörténeti tapasztalatokat sem. A vizsgálat így voltaképpen a Pierre Bourdieu által kialakított, majd Ferge Zsuzsa által is alkalmazott történeti-szociológiai megismerési eljárást, a habituselemzést használja fel saját életükre-életművükre és kapcsolatukra vonatkozóan. Az elemzés mindenekelőtt a két szerző társadalomszerkezetről, az életesélyek egyenlőtlenségeiről és csökkentésük lehetőségeiről alkotott sok tekintetben rokon nézeteinek kölcsönviszonyára összpontosít.
Akadályozott emberek a társadalmi egyenlőtlenségek rendszerében
A tanulmány Ferge Zsuzsa fizikai és társadalmi életesélyek egyenlőtlenségeiről szóló írásainak a szempontjai mentén a fogyatékosság/akadályozottság és a társadalmi kirekesztettség közötti kölcsönös kapcsolattal foglalkozik. Adminisztratív adatok, lakossági kérdőíves vizsgálat (n=136), szakértői interjúk (n=36) és tereptapasztalatok segítségével járjuk körbe a lehetséges hatásmechanizmusokat. Eredményeink megerősítik, hogy a bizonyos mindennapos tevékenységek végrehajtásában való akadályozottság nem vezethető vissza önmagában az emberek egészségi állapotára. Kutatásunk azt is megmutatta, hogy két, ugyanabban a vármegyében lévő, de más státusú településen a szabad társadalmi részvétel lehetőségében jelentős különbségek lehetnek.
A gazdasági elit vidékképe a 18. század végétől a 20. század közepéig
A tanulmány az államosítást megelőző másfél évszázad mindenkori gazdasági elitjének viselkedésén keresztül kívánja a korszak fejlődését értelmezni. Ezalatt az idő alatt a vizsgált szereplőknek a vidékről alkotott képe gyökeresen megváltozott, ami szoros összefüggésben állt a mezőgazdasági birtoküzem intenzifikációjára való törekvésekkel. A gazdasági elit tagjainak történeti kutatások során feltárt írásai és tevékenysége alapján rekonstruáljuk a fejlődés ívét. Olyan hosszútávú folyamatként tekintünk a vidékről és vidékiről alkotott kép megváltozására, amellyel egyaránt megragadható a vizsgált másfél száz év strukturális átalakulása, úgy a térgazdaságban, miként a humánerőről való gondolkodásban, illetve a szimbolikus tőke felhalmozására való törekvésben. Az áttekintés alapján úgy véljük, hogy a magyarországi gazdasági elit eleinte a fejlettségnek és a fejleszthetőségnek egy átfogó, az ország egészére kiterjedő, cizellált tudásanyag hiánya, a vizsgált periódus második felétől pedig a gyorsütemű üzemfejlesztésre irányuló törekvése miatt nem volt képes a korszak területi egyenlőtlenségét mérsékelni.
Havrancsik Dániel: Az értelem genezise. Alfred Schütz tudományos életművének rekonstrukciója
Kényszerek és lehetőségek között egyensúlyozva
Tanulmányomban a fejlesztések kritikai megközelítésében használatos bróker, valamint az utcai szintű bürokraták fogalmainak keretei között értelmezem a szociális munkások többes szerepét. Elemzem azt, hogy hogyan próbálnak a segítés és kontroll között egyensúlyozva egymásnak gyakran ellentmondó érdekeket összehangolni, miközben szociális munkás feladataikon túl a társadalmi integrációt/felzárkóztatást célzó fejlesztési programok megvalósítóiként nagyon különböző helyzetekben kell helytállniuk. Egy kisváros lakhatási politikáján és az ahhoz kapcsolódó fejlesztéseken keresztül elemzem, milyen mozgásterük van a szociális munkásoknak szakmai elképzeléseik érvényesítésére az alapvetően egyéni felelősséget hangsúlyozó, kirekesztő állami szegénypolitika keretei között. Azt is vizsgálom, hogy milyen erőforrásokat mozgósítanak ügyfeleik érdekében, miközben alkalmazkodniuk kell a döntéshozók és a helyi társadalom elvárásaihoz. Arra keresem a választ, hogy a szociális munkások diszkrecionális autonómiája lehetőséget teremt-e szakmai ellenállásra, hogy megkérdőjelezzék, adott esetben mindennapi gyakorlataikon keresztül alternatívát kínáljanak az alapvetően kirekesztő helyi és az állami politikáknak.
A vidéki dzsentrifikáció Erdőbénye példáján
A városból vidékre történő migrációs áramlás jelenségét a nemzetközi és a hazai szakirodalom többféle elméleti keretbe ágyazza, amelyek közül a legelterjedtebbek a szuburbanizáció, a dezurbanizáció, a jóléti migráció és a vidéki dzsentrifikáció. Elemzésünkben a vidéki dzsentrifikáció elméleti keretét használjuk, hiszen ez ragadja meg a leginkább árnyalt módon az általunk vizsgált jelenséget. Tanulmányunkban Erdőbénye esetét vizsgáljuk az általunk készített 41 félig strukturált interjú felhasználásával. A település Borsod-Abaúj-Zemplén vármegyében található és a Tokaj-Hegyalja történelmi borvidék része. A településen először a kirándulóturizmus jelent meg, majd egyre többen vettek második otthont. Ezt követően érkeztek a befektetők, borászok, szálláshelyek üzemeltetői, illetve egy borászati-gasztronómiai fesztivál is elindult. Mindezek által a település egyre felkapottabbá vált. Ugyan kevesen költöztek ide állandó jelleggel, a turizmus hatásaival együtt mégis dzsentrifikációról beszélhetünk. A beköltözők, nyaralók, kétlakiak, vállalkozók csoportjait mind más, ugyanakkor komplex motivációk összessége hozta a településre, de a csend, a nyugalom, a szép táj, az elhelyezkedés (Tokaj környéke), az épített környezet a legtöbb esetben közrejátszottak. Tanulmányunkban azokra a kérdésekre keressük a választ, hogy mi motiválta a kívülről érkezőket arra, hogy Erdőbényén házat és szőlőt vegyenek és erre a célra miért pont ezt a települést választották. Illetve, hogy hogyan látják a betelepülők Erdőbényét, valamint arra is kitérünk, hogy a dzsentrifikáció folyamata milyen hatást gyakorol a falura.
A vidéki vállalkozók szerepe a helyi hagyomány és a térségimázs formálásban
A konstruktivista megközelítések szerint a táj (landscape) és annak reprezentációs elemei társadalmilag konstruáltak és folyamatosan újraértelmeződnek. A ruralitás eltérő reprezentációi a vidéki területek változó funkcióit és a tájértelmezések ezzel párhuzamos átalakulását tükrözik. A különböző szereplők – mint például a tősgyökeres helyi lakosok vagy a nagyvárosi középosztály – vidékreprezentációi, eltérő diskurzusok, médiumok és narratívák elemzésén keresztül bizonyítják a táj specifikus, egyes társadalmi csoportok szempontjából hangsúlyos anyagi és kulturális elemek fontosságát. A kulturális örökség és a táj konstrukciós folyamatában résztvevő aktorok közül tanulmányunk a helyi vállalkozókra, a helyi imázs kulcsszereplőire koncentrál. Tanulmányunkban négy magyarországi, dzsentrifikálódó vidéki térségben végzett kvalitatív szociológiai kutatás eredményeit mutatjuk be 55 félig strukturált interjú elemzésén keresztül, melyek helyi termelőkkel, borászokkal, kézművesekkel és turisztikai vállalkozókkal készültek. Elemzésünk során arra kerestük a választ, hogy mi a különbség a tősgyökeres és a nagyvárosokból beköltöző vállalkozók között a helyhez való kötődésben, és ez hogyan befolyásolja vállalkozói tevékenységüket. Mit tekintenek az egyes vállalkozótípusok értéknek az adott vidéki térben? Hogyan illeszkednek be a beköltözők a helyi vállalkozói közösségbe, és miként alkalmazkodnak a helyi vállalkozói hagyományokhoz? Mit használnak a térség jellemzői közül, és mivel gazdagítják a térség imázsát? Elemzésünk eredményeként a helyi hagyományokkal kapcsolatos tevékenysége és innovativitása alapján a vállalkozók három típusa rajzolódott ki: a (1) hagyományfenntartók, a (2) hagyomány-újraértelmezők és a (3) hagyományteremtők. Eredményeink szerint ezek a vállalkozói típusok tükrözik a vállalkozói tevékenység és a vidéki táj közötti kapcsolatot. A beköltöző és a tősgyökeres vállalkozók közötti helykötődés- és beágyazottságalapú különbségek mellett a hely jellemzői jelentős hatással vannak arra, hogy milyen típusú vállalkozók válnak a fejlődés motorjává egy adott helyen, és hogy miként és milyen mértékben alakítják a helyet a saját képükre. Ugyanakkor a vállalkozói tevékenység a település vagy a mikrotérség imázsára is kihat, ami a helyiekre és az újonnan érkezőkre egyaránt hatással van.
Változatok az iskolán belüli szociális munkára
Az iskolai szociális segítő szolgáltatás 2018-as magyarországi bevezetése óta nem készült átfogó vizsgálat a megvalósítás eddigi tapasztalatairól. E hiány pótlására feltáró kutatásunkban ezért azt a célt tűztük ki, hogy választ keressünk a következő kérdésekre: i) Milyennek vélik az iskolai szociális munkások a munkavégzés feltételeit az általuk ellátott iskolákban? ii) Milyen célcsoportok számára nyújtanak szolgáltatást, és miben áll a tevékenységük az egyes iskolákban? iii) Milyennek látják az iskolai szociális munkások az iskolában jelen lévő gyermekjóllétért felelős kollégákkal való együttműködésüket? Mivel kutatásunk elemzési egységei az iskolák (nem pedig a szociális munkások), azt is tanulmányozhattuk, miként változik a szociális munka gyakorlata az iskolák különböző jellemzői mentén. A vizsgálatba bevont 18 iskola kiválasztása szakértői kiválasztással történt, melynek elsődleges szempontja a minta minél nagyobb diverzitása volt (az iskola fenntartója, a tanulók létszáma, szocioökonómiai háttere, valamint az iskola településének típusa és regionális hovatartozása szerint). Az iskolai szociális munkásokkal készült félig-strukturált interjúkat 2023 márciusa és októbere között vettük fel. Kutatásunk egyik fő megállapítása, hogy a szociális munkások által látogatott intézmények és települések száma nagyban befolyásolja, hogy a szakember egy-egy iskolában milyen célcsoportoknak és milyen szolgáltatás(oka)t tud nyújtani. Ennek alapján az intézmények három csoportját láttuk egymástól elkülönülni: az iskolai szociálismunka-szolgáltatással jól, közepesen, illetve gyengén ellátott intézményeket. Rámutattunk, hogy az utóbbi csoportba jellemzően azok a falusi kisiskolák tartoznak, ahol sok a hátrányos helyzetű tanuló, s ahol emiatt a legnagyobb szükség lenne az iskolai szociális munkások tevékenységére. Ez arra hívja fel a figyelmet, hogy indokolt lehet az iskolai szociális segítő szolgáltatás szabályozásának újragondolása.
„A legfontosabb, azt gondolom, hogy ez egy élő falu (…) és van múlt, ami ennek a falunak a lényegét adja.”
A magyarországi német kisebbséghez, a „svábsághoz”, a „sváb faluhoz” kötődő értéktársítások (szorgalom, takarékosság, pontosság, a munka megbecsülése) a települések rendezettségét, fejlettségét implikálják. Korábbi kutatásaink alapján sokszor éppen a sváb falvak azok, amelyek a középosztályi városi beköltözés, vagy éppen a prosperáló vállalkozói ökoszisztéma, a vidéki turizmus színhelyei, azaz gazdasági és társadalmi értelemben is jól működő, vonzó települések. Jelen tanulmányban két Baranya megyei sváb település: Dombosnémeti és Püspöknémeti esetén félig strukturált interjúk segítségével vizsgáljuk meg, hogy kik és milyen motivációval érkeznek ezekre a településekre, és milyen szerepet játszanak a „sváb faluval” összekapcsolódó elképzelések és értékek a beköltözésekben. Az interjús kutatás eredményei alapján a sváb identitás ma is fontos eleme a vizsgált falvakban több generáció óta élő népesség mindennapjainak, és lényeges szempont a beköltözők településválasztása szempontjából is. A beköltözők képzettársításaiban a sváb falu – a vidéki idill olyan megszokott elemei mellett, mint a természet szépsége, a csend, a nyugalom és az esztétizálható épített környezet – az ideális vidéki település olyan egyéb attribútumait is biztosítja, mint a biztonság, a rendezett, élhető környezet és a stabil helyi közösségek. A jobb módú beköltözők visszajelzései és a turizmus erősödése egyértelműen megerősítik az itt élő népességben azt, hogy az örökségként kapott viselkedésmintáik mások számára is elfogadottak, sőt értéket képviselnek. Eredményeink alapján a sváb falu mára az identitást az évszázados gyökereken, hagyományokon, kultúrán és népszokásokon keresztül megélő magyarországi német kisebbség, és a vidéki idillt és falusi közösséget kereső, beköltöző városi értelmiségi és középosztálybeli rétegek találkozási pontjává vált. Mindkét oldal egy elképzelt, archaikus falukép és faluközösség megteremtésére, illetve újjáépítésére törekszik. Együttműködésük alapját elsősorban a helyi természeti és épített környezet megóvása és fejlesztése jelenti.
A gyermekrészvétel konceptuális modelljei
A gyermekek alapvető szükséglete és joga, hogy részt vegyenek az őket érintő döntések meghozatalában és szabadon kifejezzék magukat. A gyermekrészvételnek széles nemzetközi szakirodalma van, és az utóbbi évek egyik központi témájává vált a gyermekjogok és a gyermekvédelem területén. Bár a fogalom használata hazánkban is kezd megjelenni, mindeddig nem készült magyar nyelvű összefoglaló a gyermekrészvétel elméleti kereteiről. A jelen elméleti összefoglaló célja, hogy áttekintse a gyermekrészvétel főbb konceptuális modelljeit és hozzájáruljon a téma kutatásához Magyarországon. A hierarchikus modellek a döntéshozatalra való befolyás mértéke alapján sorrendbe rendezik a gyerekek részvételi lehetőségeit, a dimenzionális modellek az érdemi részvétel összetevőit, feltételeit összegzik, a kontextuális modellekben pedig a felnőttek személyének, az intézményi és a szociokulturális jellemzőknek a szerepe, valamint a részvétel kapcsolati jellege kap hangsúlyt. A gyermekrészvétel elméleti alapjainak megismerése minden olyan kutató és gyakorlati szakember számára releváns, aki gyerekekkel vagy gyerekekért dolgozik. A konceptuális modellek fejlődése rámutat, hogy az előíró szemlélet mellett szükség van a megerősítő szemlélet alkalmazására is. Ez további kutatási irányokat jelez, és a társadalomtudományok együttműködésére hív.
Magyarországon folyamatosan nő az ide telepedett időskorú nyugat-európai állampolgárok száma; elsősorban németek választják otthonukként az ország vidéki, gyakran periferikus településeit. Ezek a külföldi időskorúak életstílus-migránsok, vagyis egy gazdagabb országból érkező, viszonylag jómódú emberek, akik egy új, vágyott életformát keresve váltanak országot és lakóhelyet, mert úgy érzik, hogy azt saját országukban nem tudják megvalósítani. Az utóbbi évek migrációs folyamatát a megélt vagy félt válságok táplálják, mindenekelőtt a megélhetési válság; az egzisztenciális feltételek romlása, a lecsúszástól való félelem késztet sokakat arra, hogy az olcsóbb élet lehetőségét kínáló magyar vidékre költözzenek. Más szavakkal, a földrajzi arbitrázs logikáját követik, amely lehetővé teszi számukra, hogy a származási országukban megrendült anyagi helyzetüket és társadalmi pozíciójukat az áttelepedés révén megőrizzék, azon javítsanak, viszonylag privilegizált helyzetet élvezve a befogadó helyi társadalmakban. A hazai vidékszociológiai kutatásokban egyre nagyobb az érdeklődés a vidék dzsentrifikációja, a vidék átstrukturálódásának egyik jellegzetes, noha nem kizárólagos folyamata iránt. A tanulmány egy periferikus kisfalu példáján azt a kérdést járja körül, vajon a nyugat-európai időskorúak beköltözése elindíthatja-e a település dzsentrifikációját. Eredményeink azt mutatják, hogy noha az új lakók viszonylag privilegizált helyzetük révén potenciális dzsentrifikátoroknak tekinthetők, (egyelőre) nem teljesülnek azok a feltételek, amelyek a lokális társadalom dzsentrifikációját eredményeznék. A németek körében hiányzik az egyéni élet kereteinek megteremtésén túlmutató érték- és érdekközösség, a lokalitás átalakításának víziója, s így a faluban csupán egymás mellett élő, egymással ritkás szövetű kapcsolatokat fenntartó (német és magyar) mikroközösségek jönnek létre. A lokalitás mai arculatát meghatározó strukturális folyamatok – folyamatos népességvesztés, társadalmi, térbeli marginalizálódás – nem vezetnek az alacsonyabb jövedelmű helyi csoportok kiszorulásához. A beköltöző németek azok helyére lépnek, akik már korábban elmentek innen, vagy az ingatlanuk értékesítésével valósítják meg a maguk mobilitását.
Az időskorúak migrációja mint transznacionális családi stratégia
Az időskorúak globálisan és hazánkban is egyre jelentősebb mértékű nemzetközi migrációja elsősorban olyan helyzetekhez köthető, amikor az időskorúak egy magasabb jövedelmű országból egy olcsóbb megélhetést nyújtó országba költöznek. Ezzel szemben a 2022 óta zajló kutatásunk olyan Kárpátaljáról Szabolcs-Szatmár-Bereg vármegyébe, elsősorban a határátkelők környékén fekvő falvakba áttelepülő időskorúakra fókuszál, akik a globálisan megfigyelt tendenciákkal szemben alacsonyabb fejlettségű régióból költöznek egy magasabb megélhetési költségekkel jellemezhető országba. Kutatásunk e migrációs folyamat komplex értelmezését, a kárpátaljai időskorúak Magyarországra való áttelepedésének motivációit, az áttelepülés helyszínének kiválasztását, valamint a befogadó településekre gyakorolt hatását vizsgálja. Eredményeink szerint az időskorúak átköltözésének fő mozgatórugója a magyarországi nyugdíjjogosultság megszerzése, amelynek feltétele a magyarországi bejelentett lakhely és tartózkodás. Az ukrajnai orosz invázió előtt ez sokszor nem jelentett tartós áttelepülést: a gyakran rossz állapotú, de olcsón megszerezhető ingatlanok csak időszakos lakhelyként szolgáltak. 2022 februárja óta azonban sok időskorú tartósan áttelepült és olyan felújításokat végzett az ingatlanon, amelyek szükség esetén a család többi tagjának tartózkodását is lehetővé teszik. Tereptapasztalataink alapján azok a – döntően magyar nemzetiségű – kárpátaljaiak költöznek a határsávba, akik anyagilag nem engedhetik meg maguknak a határtól távolabbi, nagyobb városokban az ingatlanvásárlást, illetve azok, akik kétlaki életre rendezkedtek be. Érkezésük hatással van ezen települések életére is. 2022 után az átköltözés és a lakóhelyválasztás fő motivációja a család számára biztonságos hely, egyfajta menedék létesítése, a lehető legközelebb a határhoz. Tehát az itt ingatlant vásárló kárpátaljaiak többgenerációs családi stratégia részeként települnek Szabolcs-Szatmár-Bereg vármegye határközeli sávjába.
A fogyatékossággal élő emberek társadalmi mozgalmai Magyarországon és világszerte fellépnek a szakpolitikák és jogok formálásában. A tanulmány az 1998 óta eltelt időszak hazai szakpolitikai és mozgalmi eseményeit mozgalmi nézőpontból elemzi, fogyatékosügyi mozgalmi interjúk (15), szakpolitikai dokumentumok és szakirodalmi adatok alapján. A kutatás azt találta, hogy a fogyatékosügyi mozgalom kormányzati elérése 1998 után jelentősen javult. Azonban a 2000-es évek mozgalmi tevékenységei még erősödő emberi jogi keretekben és nyílt kormányzati struktúrák mellett sem vezettek jelentős szakpolitikai előrelépéshez. A 2010-es évek elején nemzetközi emberi jogi szabályok mentén progresszív lépések indultak, ám ezeket ellensúlyozták a bezáródó kormányzati struktúrák, a mozgalom előtti szűkülő tér, a demokratikus intézmények elérésének gyengülése, a konzultatív platformok kiüresedése, a mozgalom széttöredezése és gyakori öncenzúrája. Az emberi jogi szabályok nyomán elindult hazai programok csak részben eredményesek vagy egyenesen kudarcosak, és a mozgalom szereplői szerint a jogi reformok és EU-s programok sem jelentettek érdemi javulást. A mozgalmi akciók a 2010-es évektől kerülik a nyílt kormányzati kritikát. Konfrontatívabb mozgalmi akciók olykor képesek voltak eredményt elérni. A 2010-es évek végére a szakpolitika-alkotás a területen lényegében leállt.
Copyright (c) 2024 Socio.hu Társadalomtudományi Szemle
Jövedelmi szegénység és súlyos anyagi depriváció Magyarországon